4-Skolen+og+elever+i+det+digitale+samfunnet

 Skolens oppgave har primært vært både å foreberede elevene til å tilegne seg faglige kunnskaper og sosiale ferdigheter. Denne kunnskapen skal bidra med å lære seg et yrke eller går videre og studere på høyskole eller universitet. Dette gjelder fortsatt i dag. Det er bare at samfunnsformen har forandret seg. Og her stilles da spørsmålet om skolen har forandret seg i takt med samfunnsutviklingen. I dag opplever vi at elevene allerede har store kunnskaper i bruk av digitale verktøy som langt overgår lærerens kunnskaper på dette området. Dette kan føre til en del usikkerhet blant lærerne. Før (og det er ikke så lenge siden!) var det læreren som var ”omnipotent” og kunne og viste alt. Elevene kom på skolen som blanke ark med liten eller ingen forkunnskaper. Slik er det ikke i dag og dette er en utfordring som ikke alle lærere takler like bra, spesielt siden læreplanverket i kunnskapsløftet sier at det er like viktig å kunne bruke digitale verktøy som å kunne lese og skrive. Da hjelper det ikke med en artikkel av Øyvind Torvund og Krister Clausen Hoaas i Bergens Tidene, 3. september 2009 med overskriften: ”Flinke lærere lar pc’ene stå i fred” www.bt.no: @http://www.bt.no/nyheter/lokalt/Flinke-laerere-lar-PC-ene-staa-i-fred-920267.html. Den første konklusjonen man drar når man leser overskriften er etter min oppfatning feil! Når man leser artikkelen finner man fort ut at overskriften ikke stemmer overens med innholdet i artikkelen. Der står det nemlig at en faglig god lærer som er veldig godt strukturert er en flink lærer og er ikke avhengig av å bruke pc. Det står ikke at flinke lærere ikke bruker pc! Flinke lærere er mer bevisst på bruk av pc i undervisningen. Men det er viktig å poengtere at det er flere muligheter å bruke digitale verktøy på enn bare i undervisningen. Det står ingen plass i artiklene at flinke lærere (som bruker lite pc i undervisningen) ikke har tatt i bruk digitale verktøy for å finne undervisningsmateriale. Det står heller ikke at flinke lærere ikke er med på faggrupper på nett eller om flinke lærere blogger eller legger materiale ut på nett for sine elever. Videre vil jeg understreke at bruk av digitale verktøy ikke begrenser seg til bruk av pc! Mobiltelefonen med sine mange funksjoner kan også brukes i undervisning på en effektiv måte. I en artikkel i VG, fra tirsdag 22. september 2009 med tittelen ”Datahysteri i norske skoler” skriver Karl-Erik Kval at planløs databruk skader læringen og forsterker skillet mellom sterke og svake elever. Videre skriver Kval at ”Pc-er er et billig alternativ til å ruste opp skolen og lærere på” og at han ”føler seg presset til å gi elevene undervisning som ikke fungerer”. Planløs bruk av hvilke som helst læremidler, om digitale eller tradisjonelle, er skadelig for læring. Vi mener at en god pedagog ikke bruker læremidler planløs. Men det har ingenting med de konkrete hjelpemiddelene å gjøre, men med lærere som bruker den. Kval skriver også at lærere ikke har noe valg og at de er pålagt å la elevene bruke datamaskin i alle fag. Etter vår oppfatning er ingen lærer pålagt å ”la elevene bruke datamaskin”. Kval formidler inntrykket av at elevene har kontrollen over i hvilken grad pc-er blir brukt i undervisningen. Dette er ikke kunnskapsløftets intensjon. Kunnskapsløftet sier at bruk av pc skal være ”en integrert og naturlig del i læringsarbeidet i alle fag og på alle nivåer”. Dette betyr ikke at læreren skal tillate elevene ukritisk bruk av digitale hjelpemidler i undervisningen. Lærerens oppgave er å veilede elevene i bruk av pc og andre digitale hjelpemidler og integrere denne bruken på en fornuftig (pedagogisk) måte i undervisningen. Kunnskapsløftets intensjon er da heller ikke å ”presse lærere til å gi elevene undervisning som ikke fungerer” som Kval ordlegger seg. Som pedagoger er vi enige i at undervisning som ikke fungerer skal vurderes på nytt og justeres. Men vi føler at undervisning som ikke fungerer ikke skyldes innføring av pc-er i skolen. Undervisning som ikke fungerer når digitale hjelpemidler blir tatt i bruk, skyldes manglende forståelse og kunnskap blant lærere for hvordan disse nye hjelpemidler kan tas i bruk på en effektiv måte. Skepsisen blant lærere når de tar i bruk digitale verktøy bidrar kanskje også til en viss usikkerhet. Kunnskapsløftets intensjon er heller ikke å erstatte lærere med pc-er, som Kval hevder ved å sammenligne skolen utgifter for en lærer med utgifter for å utstyre en hel skole med pc-er. Videre påstår Kval at han har til gode å ”se et eneste matematikkprogram som for de svakeste elevene er bedre enn å sitte og regne med papir og blyant. Etter samtaler med en mattelærer på min skole som underviser veldig svake elever (og har gode datakunnskaper i tillegg) forklarer han at måten problemer kan løses ved hjelp av pc og matteprogrammer ofte viser svake elever løsningen på et problem. Her får svake elever en positiv læringssituasjon ved å finne løsningen, som de ellers ikke ville gjort hvis de måtte bruke papir og blyant. Det virker for meg som om Kval ikke har forstått mulighetene ved bruk av matteprogrammer. Det jeg er enig i med Kval er at lærere må kurses i hvordan man best kan ta i bruk digitale læremidler i undervisningen. I artikkelen til Kval ordlegger han seg slik at kunnskapsløftets intensjoner lett kan bli misforstått. I tillegg til å kurse lærere i bruk av digitale læremidler i undervisningen bør man kanskje tenke på å kurse lærere i hvordan kunnskapsløftets intensjoner skal omsettes i skolens undervisning. Det som også preger mange artikler i aviser er mangel på diskusjonen av web 2.0 og den digitale utviklingen i samfunnet. Det virker som om mange pedagoger prøver å ignorere denne utviklingen med en innstilling som ligner ”det går nok over…”, men det gjør det ikke.

Dagens samfunn har utviklet seg til et multimedialt og digitalt samfunn. Kommunikasjon er i fokus. Internett, spesielt med web 2.0 åpner enorme muligheter for kommunikasjon og produksjon, for eksempel Wikipedia, som er verdens største digitale oppslagsverk der alle kan bidra med informasjon, forbedre innhold og utvide oppslagsverket. Web 2.0 setter i stor grad dynamikk, produksjon, kreativitet, samarbeid og deling i fokus. Ungdommen i dag er ikke bare brukere lenger, men bidrar, produserer og sosialiserer på nett. Den generasjonen som gjerne kalles for digitalt innfødte (jamfør presentasjon av Arne Krokan, 28.10.2008 i kurs for ledere) er vokst opp med denne dynamikken. Det er denne verden de kjenner, bruker og beveger seg i. Lærere i den norske skolen i dag er stort sett ikke en del av denne generasjonen. Vi er digitale innvandrer! Når vi bruker nettet er utgangspunktet ofte et annet. Vi er konsumenter, brukere. Ofte er det konkrete oppgaver som får oss til å bevege oss på nettet, når oppgaven er fullført, slår vi av. Vi liker at ting er forutsigbar. Ungdommen derimot er nysgjerrig, de er spente på hva de kommer til å finne og oppleve på nett. De ”lever” web 2.0, og er en del av det! Det er dette som er kjennetegn for ungdommen i dag. Ungdommen som vokser opp i en digital verden: ”Homo Zappiens” (Wim Veen). ”Homo Zappiens” vokser opp i et digitalt, multimedial samfunn. Bruk av digitale ”verktøy” er en selvfølge. Ungdommen ville ikke kalle det for ”verktøy”, et ord som assosieres for mye med ”arbeid”. ”Leketøy” ville passe bedre for ungdommen som tar til seg de nye teknologiske utfordringer ”lekende lett”. Kommunikasjonskanaler tas i bruk med den største selvfølge: mobiltelefoner med sms, mms, mulighet for direkte opplasting til internett (blogg). Pc brukes til å holde kontakt med mange venner samtidig, profiler blir opprettet og man deltar i forskjellige nettsamfunn. Her skjer mye; private samtaler blandes med diskusjoner om skole, kveldsjobb og kjærester. Ungdommen oppretter vennskaper over hele verden gjennom nettsamfunn som facebook eller når de spiller (f. eks WoW). Det finnes ikke lenger de samme grenser for forskjellige aktiviteter, spesielt på kommunikasjonsfronten. Livet er ikke lenger lineær, delingskulturen står i fokus fordi deling er så lett og så gøy! Noen etablissementer føler seg truet av denne delingskulturen (musikk, film) og prøver å gå til motangrep (”pirate bay rettsaken”). Allikevel vet vi at denne kampen er tapt. Det er bortimot umulig å kontrollere i hvilken grad ungdommer deler film og musikk, og nye tjenester dukker opp kontinuerlig. Lovgivningen i noen land er mer liberale enn i andre land, det er bare å forflytte virksomheten hvor som helst i verden. Internett er territorial uavhengig! Ungdommen som vokser opp i det digitale samfunnet og tar i bruk de teknologiske nyvinninger har kontroll over informasjonen, de er aktive informasjonsbehandlere (Wim Veen). Mange ungdommer spiller mye på internett. Her finnes det til dels spill som krever veldig mye av spillerne og spillerne lærer seg spillestrategier som er nokså innviklet. ”Homo Zappiens” bruker disse strategiene aktivt. Spill som WoW (World og Warcraft) krever at man utvikler sine språkkunnskaper (som oftest engelsk siden deltakerne kan komme fra forskjellige land over hele verden). Videre har WoW elementer som krever vilje til samarbeid. For å spille på høyt nivå er det viktig for lag (”guilds” heter det i spillet) å samarbeide på en veldig effektiv måte. Her vurderer spillerne sine medspiller og motspiller. Ungdommen går i lag og utvikler strategier, fordeler oppgaver og vurderer om nye spillere kan tas opp på laget eller om noen andre spillere ikke holder nivået og får ”sparken”. Ungdommen i dag tilegner seg i mye større grad kunnskaper ved å utforske miljøer på nett og er dermed mye mer uavhengig i en læringssituasjon enn ungdom var før. Dette medfører også at ungdommer har visse forkunnskaper som lærere ofte ikke har. På denne måten er ungdommen vant med å ha kontroll over hva og hvem de engasjerer seg med. Ungdommen er mer og mer vant med å finne målrettet informasjon. Her er det korte presise spørsmål som stilles (for eksempel blogg) og svaret er ofte nøyaktig rettet mot spørsmålet. Ungdommen i dag har ikke tålmodighet til å sitte og høre på en lærer som forklarer hvordan verden fungerer ifølge han eller hun (Wim Veen). Ungdom i dag lærer på en annen måte. Læring har fått en ny dynamikk, og denne dynamikken preges av web 2.0 og ungdommens nysgjerrighet til å utforske det som er nytt og gir nye muligheter og som ikke blir kontrollert av lærere og foreldre. Her finnes det selvfølgelig også farer. Ungdom i dag har lyst å profilere seg på nett. Det finnes gode eksempler og dårlige eksempler på hvordan dette skjer. Fokus har ofte vært på de kanalene som viser ungdom på en negativ måte, som f. eksempel ”deiligst.no” der elever viser seg naken. Og selvfølgelig er det ikke akseptabelt at ungdom tar bilder av medelever i de merkeligste situasjoner med mobilen, og publiserer de på nett. Ungdommen ser ikke denne faren som oss (lærere og foreldre, eller voksne generelt). Spørsmålet er om vi digitale innvandrer kanskje har en tendens til å overdramatisere farene. Men farene finnes og senest i sommer har forsikringsselskaper med stor frustrasjon opplevd at folk publiserer på nett (her fikk facebook skylda) når de er reist på ferie. Det er ikke facebook som er problemet, men brukere som ukritisk publiserer på nett. På vår egen skole har en kollega besøkt en elevs facebook side der det sto at han hadde alt annet å gjøre i helgen enn å gjøre lekser. Etter fyllefesten på lørdag kunne han jo ikke gjøre lekser på søndag. Når han ble konfrontert med dette på mandagen (eleven prøvde å forklare manglende lekse med sykdom) svarte han ”men, du skal da ikke lese på min facebook”. Dette demonstrer at ungdommen (og ikke bare ungdommen!) lever i sin egen ”realitet”. De forventer nesten at denne realiteten gjelder for alle og at bare likesinnete vil surfe på nett og lese deres facebook profil. Og her har vi pedagoger igjen en kjempe mulighet og utfordring til å integrere blant annet nettvett i undervisningen. Ungdom har gjerne kunnskaper om hvordan teknologien brukes, allikevel må vi ikke glemme at vi har med ungdom å gjøre som ikke har den samme livserfaringen som voksne.